![Курська операція. Червоні лінії Путіна швидко стираються](/img/article/10158/44_pb-v1723888487.webp)
Зухвалий раптовий наступ Києва демонструє його стійкість та загрожує поняттю червоних ліній
Вперше з 1944 року російська територія опинилася під окупацією. Після початку великого вторгнення в Курськ 6 серпня Україна захопила приблизно стільки ж російської території (приблизно 1000 кв. км), скільки окупували в Україні з жовтня 2023 року російські війська, заплативши величезну ціну.
Це серйозний розвиток подій. Що буде далі, залежатиме від цілей операції України та рішень Росії щодо того, як вона збиратиме сили, щоб цьому протистояти.
Але останні події важливі тому, що вони розповідають нам про війну та про Росію, а також про їхні вплив на ширшу дипломатію конфлікту.
Значення для війни
Вторгнення України демонструє непередбачуваність війни. Домінуючий наратив – Україна намагалася запобігти стабільному просуванню Росії на Донбасі та мала мало шансів досягти подальших успіхів – знову порушено. У той час як позиції України на Донбасі залишаються під загрозою, її війська перехопили ініціативу, зухвалою та добре виконаною загальновійськовою операцією в Росії. Україна досягла повної стратегічної та оперативної несподіванки – спростувавши думку про те, що безпілотні літальні апарати (БПЛА) зробили поле бою надто прозорим, щоб досягти такого успіху.
Здатність України до геніальних і несподіваних кроків є незмінною і продовжує те, що вона регулярно демонструє в Чорному морі. Це також збиває з пантелику припущення про те, що призначений у лютому цього року командувач Збройними силами України Олександр Сирський виявиться більш консервативним і «радянським», ніж його попередник Валерій Залужний. Україна постійно переважала Росію у війні. На противагу цьому Росія, якщо і досягла успіхів, то це ставалося завдяки більшій масі, а не вмінню. Змагання інтелекту в обох смислах на користь Україні. Це спростовує вислів, приписуваний Володимиру Леніну, про те, що кількість має власну якість.
Відповідь Росії
Заскочений Кремль виглядає збентеженим, оскільки він імпровізує політичну та військову відповідь. Можна виділити три характерні особливості.
По-перше, замість того, щоб згуртувати населення проти загрози батьківщині, Кремль прагне применшити значення вторгнення. Начальник Генштабу Валерій Герасимов спочатку повідомляв, що українські військові задіяли менше 1 тис. осіб – десята частина від ймовірної реальної. Повідомляється, що парламентарям сказали не згадувати публічно про вторгнення. Це небажання використовувати риторику, яка мобілізувала до захисту проти України, разюче контрастує з істеричними меседжами про «демілітаризацію та денацифікацію», яка використовувалася для виправданні вторгнення Росії у лютому 2022 року.
За відсутності чіткого сигналу згори російські ЗМІ, незважаючи на суворі обмеження щодо висвітлення подій, висловили повагу щодо сміливості України. Вони також повідомляють про обурення місцевих евакуйованих (понад 15% населення Курської області, а також деякої кількості в Білгородській) Кремлем. Вторгнення не викликало хвилі патріотичного запалу.
По-друге, у зв’язку з цим Кремль оголосив «контртерористичну операцію» в прикордонних Бєлгородській, Брянській та Курській областях. Повноваження, які надаються владі – такі як право входити в будинки, конфіскувати транспортні засоби та посилити стеження, призначені для боротьби з внутрішніми загрозами, а не з великим військовим нападом, для якого воєнний стан є логічною відповіддю. Навіть стикаючись із вторгненням та окупацією, президент Росії Володимир Путін, як і раніше, сповнений рішучості представити конфлікт як «спеціальну військову операцію», а не як війну. Він використовував нечіткі, невійськові формулювання – «ситуація», «події» – для опису вторгнення України.
По-третє, збираючи сили для протидії вторгненню України, Росія робить усе можливе, щоб уникнути відведення підрозділів від власного наступу на Донбасі. Натомість змушує призовників з Курська підписувати військові контракти і відправляє їх воювати. Путін також залучає призовників з Мурманська на крайній півночі, підрозділи з Калінінграда та інші ресурси. Наразі Росія вважає, що може стримати загрозу на власній території, не ставлячи під загрозу свою найважливішу мету в Україні.
Дипломатичні наслідки
Вторгнення України та відповідь Росії можуть сформувати сприйняття Заходом обох країн і, того, як він врегульовуватиме конфлікт між обома сторонами.
Успіх української операції не тільки зміцнив моральний дух суспільства та військових. Це також показало міжнародним прихильникам України, що вона далеко не виснажена, все ще може досягти сміливих проривів і не має настрою, щоб на неї тиснули, щоб прийняти мирне врегулювання, яке зробить її назавжди слабшою.
Крім того, Україна досягла цього шляхом проведення великих бойових дій із західними системами озброєння на території Росії. Москва стверджувала, що за вторгненням стоїть Захід, але не пішла на ескалацію ні на словах, ні на ділі. Це послаблює аргумент про те, що Захід повинен дотримуватися російських «червоних ліній» у своїй підтримці України, зокрема шляхом накладення обмежень на використання зброї, яку він надає. Коротше кажучи, Захід може стати менш скептичним щодо витривалості України та менше боятися російської ескалації.
Що далі?
Вторгнення створює нову динаміку у війні. Обидві сторони роблять вибір, який несе в собі високий ризик. Україна вважає, що може спрямувати частину своїх найкращих сил на цю окупацію, не дозволивши російським військам прорватися на Донбас. Росія вважає, що може стримати вторгнення, не відволікаючи значні сили від свого наступу. Обидві сторони можуть бути неправими. Результат висить на волосині.
Стосовно Росії ці події виявили іронію і парадокс. Іронія полягає в тому, що Путін прийшов до влади, розпочавши війну в Чечні для відновлення суверенітету над територією Росії. Зробивши девізом свого президентства відновлення сильної держави, він тепер керує країною, яка знову втратила контроль над територією.
Парадокс полягає в тому, що Путін, який неодноразово використовував погрозливі та ескалаційні слова щодо війни в Україні, не зробив цього у відповідь на вторгнення в Росію. Хоча він вважає, що Україна прагне «знищити єдність, згуртованість російського суспільства», його неспроможність згуртувати громадську думку у відповідь свідчить про те, що йому, можливо, бракує впевненості щодо цієї згуртованості.
Це не криза такого масштабу, як похід Групи «Вагнера» на Москву в червні 2023 року, коли панічне публічне звернення Путіна натякало на повний крах 1917 року. Але цей зухвалий крок України повертає війну додому росіянам. Саме цього Кремль намагався уникнути.
![](/img/forall/g/0/31/%D0%9F%D0%B5%D1%80%D1%81%D0%BE%D0%BD%D0%B8/%D0%9D%D0%B0%D0%B9%D0%B4%D0%B6%D0%B5%D0%BB%20%D0%93%D1%83%D0%BB%D0%B4-%D0%94%D0%B5%D0%B9%D0%B2%D1%96%D1%81.jpg)
Джерело: International Institute for Strategic Studies
Переклад Миколи Сірука, «Главком»
- П'ять ключових політичних провалів РФ на тлі операції у Курській області
- ISW оцінив просування ЗСУ в Курській області
- Ілля Пономарьов: Російська опозиція ллє сльози через те, що ЗСУ на Курщині
- Іноземні видання розповідають про українців, що штурмують Курську область
- Приголомшливий рейд ЗСУ в Курську область. Світові ЗМІ розгадують головоломку Сирського
- Точка «Ку». Чому Україна б'є по Курській області