Поки ми шукаємо ворогів у себе, в цей час справжній ворог у Москві тільки тішиться
![](/img/article/5859/59_main-v1555300281.jpg)
Земля без ангелів
Ментальність нашого народу така, що якихось глобальних змін у звичаях, моралі, патріотизмі й елементарній щирості можна чекати хіба після 2030-го року, коли минатимуть ті легендарні 40 років, впродовж яких водив Мойсей свій люд пустелею. Водив доти, доки не вимерли ті, хто пам’ятав неволю.
Та от парадокс: Мойсей вивів їх з неволі, але залишалося чимало таких, що просилися назад, в рабство. Бо там їм було затишно і спокійно. Як в Совєтському Союзі.
І коли ми шукаємо ворогів у Києві, справжній ворог, який перебуває в Москві, тільки тішиться. І коли ми звинувачуємо чиновників і міністрів у тому, що вони крадуть, то хіба це не такі самі люди, як ми? Чи будь-хто з нас може покласти руку на серце і сказати – не людям – собі! – «я б на їхньому місці ніколи не взяв відкату, ніколи б за хабар не підписав тендера».
Один мій товариш, назвімо його Тарасом, відкрив крамницю і забігайлівку. Його товариш Петро каже: «В мене жінка з вищою освітою сидить без діла. Може, б вона в тебе торгувала?».
Добре. Торгує. Прибутку – як кіт наплакав. А люди заходять, купують, п'ють. Та я й сам це бачу, бо теж забігаю на пиво. Куди ж прибуток дівається?
Тоді Тарас посилає свою дружину – ніби на поміч. І о диво: прибуток різко виростає. І так кілька днів.
Після цього він вигнав дружину Петра. Взяв адміністратором іншого, той привів своїх продавців. Прибутки не набагато збільшилися, але незабаром цей адміністратор зник разом з грошима.
А злодій хто? Тарас. Бо ж це його оточення краде.
Але на цьому історія не закінчується. Бо ще в Петра є рідний брат Андрій, з яким Тарас має спільний бізнес і близько товаришує. Бізнес спільний, а прибутки знову ж таки різні. Щоліта Андрій відпочиває то на Кіпрі, то в Туреччині, то в Хорватії. А наш Тарас вище Шацька не стрибне.
Кажу йому: «Щось тут не так. Як так можливо, що Андрій живе від пуза, а ти так скромно? Навіть я вже до Болгарії та Хорватії їжджу, а ти все ще до Шацька».
Почав Тарас вимагати в Андрія звіту. Та як тільки справа доходить до такої делікатної розмови, той зривається і, вигукуючи: «Мені тут не довіряють?», траскає дверима. Наступного дня Тарас уже мовчить. А звіту нема та й нема. Тоді він знову несміливо нагадує. І знову та сама сцена.
Але є якісь вищі сили, які за цими речами стежать. І ось одного ранку Андрій іде до авта, щоб їхати на роботу і, не дійшовши, падає долілиць. Смерть на місці в сорок вісім років.
Після того було зроблено ревізію, і виявилися великі розтрати, за рахунок яких і відпочивав собі, між іншим, дуже близький друг по закордонних курортах.
А злодій хто? Правильно, Тарас.
Інший мій товариш, Роман, на зорі Незалежності відкрив будку з бухлом. Посадив кохану тестьову. Тестьовій помагала сестра його дружини. Ну, кому ж довіряти, як не дорогій родині?
Але ті дуже швидко прокралися, витратили гроші на свої потреби. І ще огризалися, що зять і так УСЕ МАЄ і міг би ту будку просто їм віддати, а він, така скотиняка, вимагає прибутку. Хоча він уже й прибутку не вимагав, а лише повернення вкладених коштів у товар.
А хто злодій? Та звісно ж, Роман! Бо це ж його оточення крало!
Я це до того, що в нашому народі, який за роки російської окупації втратив більшість своїх позитивних рис, крали всі. І ніхто не може мати гарантії, що, взявши на роботу навіть найближчу родину, не переживе те саме, що й мої друзі.
Але чому лише друзі? Я теж пробував займатися бізнесом. Коли ми з 1996-го почали видавати часопис «Гульвіса», я почав їздити до Польщі за причандаллями з секс-шопу. В нас ще тоді таких крамниць не було.
Мій товариш возив з Польщі огірки, помідори і яблука. Я йому платив 50 баксів за те, що ми спочатку заїжджали на гуртівню і закуповували іспанську мушку, надувних бабів та всілякі механічні прибамбаси. Потім те все дбайливо засипали огірками і помідорами. На кордоні товариш платив 10 баксів.
Золоті були часи. 10 баксів!
Отже, я був фактично причетний до злочину: возив контрабанду і не платив ані мита, ані податків. В своє виправдання можу сказати, що так тоді робили всі. Відкрито, не ховаючись, платили митникам.
Це не виправдання. Це я про те, що безліч людей, які порушували і порушують закон, зараз голосують за голограму і звинувачують Порошенка в тому, що він краде.
Та вернімося до мого скромного бізнесу. Бо далі той товар треба було розіслати замовникам, які просто засипали «Гульвісу» своїми листами. Мені цим займатися не хотілося. Фотограф, який працював у журналі, запропонував свою дружину, яка, як ви вже здогадуєтеся, сиділа без роботи. Я погодився.
Діло пішло, але не так, як я сподівався. Листи й далі приходили пачками, а гроші верталися якось дуже куцо. Коли я вирішив перевірити, що і як, то зрозумів, що мене намахують. Я забрав рештки товару. Фотограф клявся, що поверне поцуплені гроші, але так ніколи й не віддав.
Після цього я запропонував цю роботу родичці, яка теж сиділа без роботи. Родичка, щоправда, забухувала. Мені її було шкода. Але грошей я від неї не побачив. Ба більше: як і в наведеному вище прикладі, я ще й був винен, бо у мене ВСЕ Є, а я ще щось вимагаю.
Врешті я плюнув і з тим бізнесом покінчив. Бо не тільки не заробив, а ще й втратив.
Можливо, десь і були чесні відповідальні люди, які могли б зі мною в парі цей бізнес провадити, бо чистий зарібок був у чотири рази. Але не для мене.
Пів сотні пляшечок з іспанською мушкою я висипав до смітника, механічні прибамбаси пороздаровував. А незабаром особа, яку я запросив на роботу в редакцію часопису, вирішила «віджати» в мене «Гульвісу». На цьому й «Гульвісі» настав гаплик.
І кому від цього легше?
Безперечно, оточення Петра Порошенка важко назвати чесним і порядним. Але насправді ангелів та херувимів серед нас обмаль. Я сам не такий. То чи можу кинути каменем?
А чи хтось може бути певним, що молода команда коміка не буде красти? Адже в нього вкладені кошти, які ще треба відбити назад.
І олігархи нікуди не дінуться. Навпаки, повернуться ті, що в бігах.
І війна не закінчиться за два тижні. Бо «проста пєрєстать стрєлять» – це був жарт. Штаб коміка чесно визнає, що завершити війну раз-два не вийде: «при всем его несовершенстве Минский процесс вполне приемлем». А олігархи – невід'ємна частина нашого суспільства.
А тепер, коли я признався в тому, що порушував закон, ви всі, хто оце читає, злочинці? Адже ви моє оточення! Чи не так?
Коментарі — 0